Har du haft huvudrollen i en pjäs eller sjungit solo?
Då tittar alla.
Ta den här, hon kanske går till dig.
Nej, hon lär överrumpla oss.
Alla väntar på att du ska framträda.
Hon lär sig gå på dagis och sen blir jag knäckt.
Zola, kom till pappa! Kom!
- Du är världens gulligaste. Varför? - Hon är perfekt.
Och du känner dig otroligt pressad.
Förr i tiden kallades operationssalar för "anatomiska teatrar".
Den liknar fortfarande en teater.
Många förbereder framträdandet. Man ordnar med kulisserna.
Det finns dräkter...
Masker...
Rekvisita.
Man måste repetera allt. Och få sin koreografi.
Allt med tanke på ögonblicket när ridån går upp.
Carnegie Hall nås bara på ett sätt.
Öva ständigt tills det är perfekt.
Det är ett långt och invecklat ingrepp, så mycket kan gå snett.
Så nu drar vi det igen. - Teamledare, ställ upp er.
Vi har gett familjen allt vi kan och sjukhusets alla resurser -
- så jag ber er ge alla era resurser.
Var smarta, alerta, koncentrerade.
Dr Robbins har skött barnen sen de föddes.
Och de får nytt liv i dag.
Det vi gör i dag blir avgörande för deras framtida liv.
Då börjar vi!
- Dr Knox skulle vara här. - Du är alltid så varm...
- Du hade de siamesiska tvillingarna. - Nej, dr Knox tar dem.
- Men vi ska inte prata nu. - Jo, vi ska prata.
Det är en knäpp idé och jag vägrar prata om den.
Nej. Vi skulle sova i en säng och få en elräkning i stället för två.
- Ska vi flytta ihop för att spara el? - Ja, för miljöns skull.
Jag tänker inte flytta ihop med dig.
- Vi har varit ihop i två veckor. - Plus nio månader före avbrottet.
Jag vill inte börja om från början!
- För att det skonar miljön. - Och min tv är bättre.
Erkänn! Du vill leva med mig och älska mig.
Jag vill...
...jobba med Knox igen!
- Lambåerna är redo. - Det här tar 18 timmar, så rör på er.
Drick och ät, men kom hit minst 30 minuter innan det är dags.
Först ska vi kolla bådas blodförsörjning till tarmen.
- Vi frilägger tarmen, snittar... - Det är jag som ska snitta.
- Jag tittar på njurarna... - ...för att kolla status.
- Jag menade det. - Säg det i alla fall.
- Jag kollar njurarnas status. - Hon är på helspänn.
- Är inte ni ledig i dag? - Jag lär aldrig få se det här mer.
- Ska ni vända dem med Robbins? - Ja.
- Klarar ni verkligen det? - Ja.
Ni glömde kauterisera! Ska hon förblöda? Nej, precis!
Det är svårt, men hon hackar på alla så att de blir osäkra.
Ta inte åt er.
- Nej då. - Bra, för hon lär skylla felen på er.
Då hamnar det i era papper
och det ser illa ut i slutexamen.
- Nu ska vi vända dem. - Det är dags för er, Karev!
- Är ni beredd? - Ja.
- Varför är vändningen så viktig? - Det blir svårt.
De har öppna sår och de måste vara intuberade och värdena ska läsas av.
Och inga dropp eller sladdar får trassla ihop sig under arbetet.
Det är som att byta bilbatteri medan man åker på motorvägen.
Men det gäller ju inget bilbatteri, utan era barn.
- Ursäkta den dåliga liknelsen. - Nej, det är det första jag fattar.
- Men om vändningen misslyckas... - ...så är resten kört.
Läkarna har planerat och repeterat i veckor. Nu sitter det.
Karev, det går för fort!
- "Om min är ovanpå, blir babyn blå!" - Är det din minnesramsa!
Brandis sår är blottade och Andi har varit utan syre i en minut.
- Kan vi ta om det? - Nej, vi hinner inte. Vänd igen!
Vi ska frilägga och separera den gemensamma spinalkanalen.
- Du dödade nästan båda dockorna. - Jag fixar det, om Robbins kniper!
Meredith Grey. Följ med till operationssal 2 omedelbart.
Nu ska jag berätta nåt om mitt privatliv.
Mitt privatliv angår inte er och det är sorgligt att känna till ert.
Än värre är att ni ska få veta saker om mig, men det kan inte hjälpas.
Vi ska operera med dr Warren. Han och jag är ett par.
- Det vet alla. - Låtsas, åtminstone!
Ni och dr Warren? Wow!
Han lär vilja tala om privatsaker i dag, men jag vill inte det.
Så jag ska undervisa er intensivt och ni ska fråga mycket.
Om han säger nåt ska ni bli jätteförvirrad snabbt...
- ...och be om hjälp! - Vänta.
Tog ni mig från ett unikt ingrepp för att få hjälp med er pojkvän?
Inget sånt språk, om jag får be!
- Spinalkanalen är separerad. - Jag måste gå till Teddy.
- Ni behöver ta en paus från det där. - Jag måste gå.
- Nu ska jag separera dem helt. - Komplikationer, då?
- Om ryggmärgen är missbildad? - Vi åtgärdar det vid behov.
- Om behovet finns nu, då? - Dr Robbins...
Nej, vi har ju inte övat på...
Sluta, dr Robbins. Övningen är klar.
Vi har tränat här i salen, i duschen och på väg till jobbet.
Vi är redo. Vi vet vad vi ska göra. Nu ska vi bara göra det.
Mitt herrskap, det här är Andi och Brandi Edwards.
Nu ska vi ge dem ett nytt liv.
Och ridån går upp!
- Är du med, Avery? - Ja.
- Ska vi tävla? - Ingen ska tävla.
- Hade du och Meredith trevligt i går? - Ja då.
- Räcker det där? - Ja, jag går från mittlinjen.
- Tyckte Meredith om Julia? - Ja.
- Zola gillade också Julia. - Ja, alla gillar Julia.
- Räck upp handen om ni gillar Julia! - Jag går till föräldrarna.
- Hunt, de tävlar. - Nej då.
- Vi har övat i månader, men de... - Led bara ert team, Robbins.
- Klar! - Jag vann! - Dags för er, menar vi.
- Mot kaféet! - Nu får allmänkirurgerna ta över.
- Räcker kompresserna? - Fler kan inte skada.
- Hur mår Zola? - Jättebra, hon kan snart gå.
- Är hon på dagiset på bottenvåningen? - Ja. Hon trivs.
- Så fint, med hela familjen i huset. - Ja.
Ni och dr Shepherd älskar varandra
och ni ses både här och hemma.
- Är det där mjälten, dr Bailey? - Ja, det är mjälten.
- Ska vi ta bort hela? - Ja, precis.
Hur många ligaturer behövs det?
Kanske två eller tre.
Om två inte räcker, får det bli tre.
Det här slår tvillingoperationen.
- Det enkla är det sköna. - Det sköna bor i vardagen...
- Hur syr man i ett kärl nu igen? - Ingen fara.
- Det finns inga dumma frågor. - Är det helt säkert?
- Dr Altman. - Dr Yang.
- Ska jag gå så att ni kan...? - Nej.
Men ni ringde på hennes sökare. Ingen fara, jag kan...
Gå ingenstans, Kepner. Yang. Ta det från början.
Värdena var bra efter dropp och blod. Bronkoskopet var satt när jag kom.
- Så sen använde jag koldioxidlaser. - Ta det steg för steg.
Jag såg tumören direkt.
Jag fick bort 80 procent innan han började blöda.
Blodproppar gjorde det svårt att se, så jag använde en borste.
- Men Henry blödde så ymnigt... - Sug, Kepner.
Kepner, sug!
- Yang. - Han blödde ymnigt, så inget förslog.
Syremättanden sjönk till 88 procent. Blod rann ur tuben.
Då ingrep dr Webber.
Vi snittade bröstet för att se var det blödde.
Henry fick bradykardi, så vi gav atropin.
Jag insåg att tumören hade förstört lungartären. Han fick hjärtstopp.
Vi utförde ACLS, bradykardi uppstod.
Vi gav hög dos adrenalin, hjärtstopp igen. Vi gav mer massage.
Vi fortsatte på samma sätt tills dr Webber och jag enades om -
- att blodförlusten var för stor för att kunna få i gång hjärtat.
Vi dödförklarade honom kl. 20.52.
Ta det igen.
När jag kom in var Henrys värden bra. Han hade fått dropp och blod.
Bronkoskopet var satt. Jag gjorde laserendoskopi.
Och hon var så osunt hemtam i sitt arbete med maken -
- att hon manipulerade försöket och det påverkade bådas jobb.
Jag vill åtgärda gastrokoliska ligamentet, men hur...?
Lista ut det! - Jag menar bara att det vore bra att ha vissa gränser...
- ...så att man slipper dr Greys öde. - Men jag är jättenöjd.
- Tyst, ert liv är ointressant! - Dr Grey.
- Vem är det ni ser sist på kvällen? - Jag ser pankreas väldigt bra nu.
Svara nu. Vem är det ni ser sist innan ni somnar på kvällen?
- Derek Shepherd. - Det måste vara fint.
- Silkesutur 0. - Tack och lov.
De separerar tarmen nu och kollar blodtillförseln.
- Har de vänt dem ännu? - Det är nästa steg.
Jag måste dra. Finns det en bar här?
Ja, tvärs över gatan.
Han är inget fyllo, om ni tror det.
Han har ett bra jobb med förmåner.
- Men Gretchen... - Jag vet vad ni tänkte. Det gör alla.
Att vi råkade få barn som vi inte kan ta hand om nu.
Alla undrar väl
när vi ska göra slut eller vems mor som lär få vårdnaden.
Hälsa alla här att de har fel.
Vi älskar varandra och ville ha barnen.
Vi kommer att göra allt för att de ska må bra.
Som att ta emot nådegåvor av sjukhuset.
- Med fördömande läkare och allt. - Jag dömde dig inte.
Jag tänkte att du har sån tur som lever med nån som du älskar.
- Andi har livsdugligast tarm. - Ska hon få hela?
Nej, då får Brandi stomi.
- De ska nog dela, så... - Nej. - Kolla njurens blodtillförsel.
Det är nästa sak och jag vill inte ha det som på övningen i morse.
Jag vill bara säga att jag är nervös.
Jag klarade övningsvändningen bra. Men i dag misstror Robbins alla.
- Kom till saken, Karev. - Jag vill inte sabba det här.
- Vill ni inte samarbeta med henne? - Hon gör alla illa till mods.
- Vem vill ta Karevs plats? - Nej, så menade jag inte!
Jag kan ta över.
- Klarar ni det här? - Koppla ifrån droppet.
Narkosläkaren tar endotrakealtuben. Teknikerna sköter monitorerna.
- "Med min ovanpå..." - Sluta.
- Varför vänder du inte? - Webber snodde min plats.
- Men du har ju övat i två veckor! - Säg det till honom.
Jag sa till föräldrarna att du har övat och kan det perfekt!
Ett, två, tre!
Försiktigt...
Hoppas han tappar henne. Då får han tåla att hon hamnar i rullstol!
- Jag är bara sur på Webber. - Du är hemsk!
Då var vi klara.
- Bra. Då så. - Fint jobbat...
Han fick hjärtstopp igen och vi insåg att blodförlusten gjorde det lönlöst.
Så vi dödförklarade honom kl. 20.52.
- Berätta om tumören. - Tumören hade förstört lungartären.
Okej.
- Hur vet du det? - Vadå?
Hur vet du att tumören hade förstört lungartären?
- Det var hål i artären. - Såg du artären?
- Jag kände den. - Kände du och gissade?
Jag gissade inte. Jag bedömde den genom att känna efter med fingrarna.
- Den bakre artären, det vet jag. - Hur vet du det? Den syntes inte.
Jag kände efter utmed bifurkationen fram till lungartären.
Kepner. Ta ut några lymfknutor för biopsi, så avslutar vi sen.
Jag dödförklarade honom inte utan att vara säker!
Ta det från början, Yang.
Värdena var bra efter dropp.
Han var sövd och man hade satt bronkoskopet.
Så jag gjorde endoskopin med koldioxidlaser.
Dr Bailey. Kan jag ta rast innan nästa patient?
- Han kommer ju om 30 minuter! - Jag hinner.
Ni ska försöka köpa en macka
och om 40 minuter lär ni klaga på köerna.
Han är trevlig, ni klarar er i en halvtimme.
Det är ingen idé att du försöker gömma dig.
Vi har det så bra ihop.
Varför måste du ha så bråttom...
- ...och sätta alltihop på spel? - Vi är inte unga längre.
Jag lever nu.
Inte om tio år eller om fem år eller om 14 månader, utan nu.
Jag vill leva med dig. Varje morgon, varje kväll.
Om du tvekar, kanske vi inte passar ihop.
- Efter två veckor kan jag inte... - Det var väl svar nog.
Det har gått två veckor!
Ursäkta.
Okej, titta på hennes ansikte.
- Titta på ansiktet! - Ja ja, hon är jättegullig.
Bailey har tjatat om vilket trist liv jag har, men titta på henne!
Där står pappa och opererar ryggmärgsbråck.
- Vilket arsle han är. - Skärpning!
Han är så klädsamt sorgsen och strör visdomar från sin långa kirurgbana.
Men "Yoda" där nere, han är värst av alla.
Han är farlig och ondsint.
- Teddy är grym. - Det går bra.
Nej, det är hemskt.
- Det är hemskt när ens man dör också. - Nej, du vet inget.
Teddy gör allt till rena bårhuset.
Altmans man dog ju på Yangs pass.
Håll klaffen nu. Jag fixar det.
Men två veckor gör dig väl trött.
Inte tröttare än i går eller nån annan dag. Jag kan ta det.
Jäklar, en dermoidcysta.
Ja, och det är mycket ärrvävnad.
- Men ni måste ta ut den. - Ja, vi vet. Tack.
Jag kanske kan gå in härifrån, men det kan bli läckage.
- Då kan meningit tillstöta. - Dr Robbins, vi klarar det här.
Vi kan sträcka nervroten.
- Då kan Brandi bli förlamad. - Ja, hon kan bli förlamad.
Vi förstår faktiskt det bäst av alla. Och därför ska vi fatta beslutet.
- Inte ni, utan vi. Går det bra? - Men kolla bara att...
- Ja, det går bra. - Nu ska alla här inne vara tysta.
Jag var i butiken.
Och nu blir de ju två, så de behöver olika kläder.
Så Brandi kan vara punkare först. Sen byter vi och ser vem som klär i vad.
- Jag älskar dig. - Jag älskar dig också.
De ska precis operera isär flickorna.
Och det är... jättecoolt.
Nu ska vi lägga sista snittet.
Nu är de helt separerade.
Nej, vi måste kolla motoriken först.
Först tar vi 2 mA på Andi.
- Då så. - Då är det Brandis tur.
Öka till 3 mA.
Kom igen, Brandi... Rör på dig, visa nåt.
Öka till 4 mA.
Fin insats, alla! En i taget i ordningsföljd, som vi övade.
Jag räknar: Ett, två, tre! Försiktigt. Bra.
Mycket är kvar, så jag tittar in sen.
- Hur går det, Sloan? - Lambån är kärlrik.
Den täcker defekten perfekt.
Jag grejade det! Hur gick det för Avery?
- Lambån borde vara klar nu. - Jag har inte ens börjat.
- Säg till när det är klart. - Hennes njure är nekrotisk.
- Kammarflimmer! - 30 ml kalcium. - Hon har njursvikt.
Jag vet inte vad som hänt, men den kan inte räddas.
Ingen urin under hela ingreppet.
- Vad hände? - Komplikationer kan tillstöta.
Vi ville inte ha nån operation. Det var ni läkare som övertalade oss!
- Ni lovade att ni kunde det här! - Vad menar ni?
Hon säger att vår helt friska dotter hade tre njurar i morse.
Men nu har hon en som inte fungerar!
Så egentligen har hon ingen njure alls.
Kan de göra nåt åt det? Kommer Brandi att bli bra?
Det vet vi inte än. Vi kan bara avvakta.
Man, 17 år. Flera skottskador i bröstet.
Det är bråttom!
- Ska ni operera, dr Yang? - Nej.
Jag räknar: Ett, två, tre!
Kom, Kepner.
- Yang. - Bra värden efter vätska och blod.
Bronkoskopet var satt när jag kom, så jag gjorde laserendoskopi.
- Hur var lunchen, dr Grey? - Bra, inga köer alls.
Jag kunde äta en macka, träffa min dotter och man -
- och se den unika operationen här
intill och ändå hinna hit och jobba.
- Ert liv verkar komplett, dr Grey. - Javisst.
Tig om lunchen nu! Inga fler perforationer, vi syr igen.
Vi borde fira med ett glas, men du har ju inte tid med roliga saker.
Är det brottsligt att jag vill koncentrera mig på arbetet?
Om det är så, ber jag om ursäkt.
Jag fokuserar, som en laserstråle!
Därför gör jag inga fel och därför överlever mina patienter.
- Därför slarvar jag aldrig... - En torkduk fattas.
...och jag är inte osystematisk som många kollegor eller studerande.
När du och pratkvarnen här talade om lunchen,
var jag fokuserad.
- Dr Bailey. - Det fattas en torkduk.
- Räkna igen. - Vi har gjort det.
- Vi har letat överallt utom... - Utom var då?
Utom inuti patienten.
- Finns det proppar eller adhesioner? - Nej, men njuren är död.
- Ett transplantat, då? - En ny njure!
Vi har en perfekt donator här.
Immunhämmare behövs inte, för de är enäggstvillingar.
Okej Karev, det var er idé. Sätt i gång.
Föräldrarna ville se henne först.
- Hon ser så konstig ut. - Var är hennes syster?
- Jag måste se henne också! - Brandi blir bra.
Båda blir bra.
- Vi måste operera Andi igen. - Varför då?
Vi ska ge Brandi en ny njure, hennes egen sviktade.
Nej, låt bli! Båda två får inte dö!
- När är det klart? - Snart.
- Kan ni skynda på lite? - Där är den!
Hör du, öppna dörren för tusan!
- Njuren ser frisk ut. - Gå och tvätta er.
Värdena var bra efter droppet. Bronkoskopet var satt när jag kom in -
- så jag gjorde laserendoskopi. Tumören syntes bra nästan direkt.
- Berätta om tumören. - Den hade förstört lungartären.
- Hur vet du det? - Jag kände ett hål i den.
- Var det verkligen i lungartären? - Ja. Jag vet vad jag kände.
- Kände du med handen? - Ja.
- Är du säker till hundra procent? - Hon sa att hon är säker på det!
Nu räcker det! Ni kan inte fortsätta så här!
Ni kan inte...!
Han har avlidit. Jag beklagar, dr Altman, men han har avlidit.
Och ni kan inte göra honom levande igen, så sluta nu!
Är allt väl, dr Kepner? Eller behöver ni ta en paus och lugna er?
Nej, jag... Nej.
Då så.
Jag är säker till hundra procent.
- Då så. - Henry fick hjärtstopp, vi masserade.
Han fick bradykardi. Vi gav hög dos adrenalin, hjärtstopp igen.
Vi gjorde insatser tills vi båda ansåg det lönlöst.
Han dog kl. 20.52.
Ni får vara förbaskad på mig, Karev.
Jag utnyttjade er.
Jag ville operera och jag sökte efter den svagaste länken och det var ni.
Det gör inget. Nästa gång vet jag.
Det gör visst nåt. Det var ert ögonblick och jag stal det ifrån er.
Det jag gjorde i dag var tragiskt och patetiskt.
Jag är bara gammal och rädd.
Man kommer till en tidpunkt i sin yrkesbana, i sitt liv...
...när man inser att gårdagarna är fler än morgondagarna.
Och det är svårt att inse för en man.
När man får chansen att vara med om nåt sånt -
- så kämpar man som en tiger.
Bara för att få hänga med ett litet tag till.
- Ni behöver nog inte vara orolig. - Jaså, inte?
Om ett år, eller om två år om jag har tur -
- lär jag få ett rum i nån övergiven del av sjukhuset.
Jag får vara med i nån meningslös grupp -
- som hittar på regler som alla struntar i.
Jag får ta några blindtarmar ibland så att jag får behålla kirurgtiteln.
Vid en viss ålder blir det så.
Så är det, bara.
Jag kan inte komma på nåt mer förödmjukande.
Kan ni det?
Nej.
- Vill ni vara med på njuroperationen? - Det behövs bara en.
- Jo, var med! - Menar ni det?
Gå, innan jag ändrar mig!
Jag vet inte...
Tack, Karev.
36, 37, 38...
- Och 39. Nej, alla bilder är här. - Fortsätt leta!
Vi måste sluta, tiden är ute!
Vill ni ha med det här på ert CV?
- Sluta glo, titta under levern igen! - Den ligger inte där.
- Hur sa? - Den finns inte inuti patienten.
Jag har ju lärt er grundprinciperna. När man inte kan lösa nåt -
- så kollar man allt om igen.
Vi ger inte upp när nåns liv står på spel!
Dr Bailey. Torkduken sitter fast under er ena sko.
Fokuserad, som en laserstråle...
- Varför utsöndras ingen urin? - Dränageslangen är väl vikt.
Varför har ni tagit över från Karev?
Jag lyckades sno det här från Karev.
- Vad sa ni? - Två gånger på samma dag!
Jag lovar, det var som att stjäla godis från en unge.
Nej, det var faktiskt lättare än att stjäla från en unge.
Ungar gör i alla fall ett visst motstånd.
Jag tar bort klämman, här är urinen.
Njuren fungerar!
Webber ingrep
och vi försökte stoppa blodet och se var det kom ifrån.
Han fick bradykardi, så vi gav atropin.
- Men blodförlusten var så stor... - ...för att lungartären var förstörd.
Han fick hjärtstopp. Adrenalin gavs, bradykardi.
- Vi gav hög dos adrenalin. - Då fick han hjärtstopp igen.
Ja.
Då enades du och dr Webber om att han hade förlorat så mycket blod -
- att hela cirkulationen hade avstannat.
- Så man kunde inte få i gång hjärtat. - Ja.
- Så ni dödförklarade honom... - ...kl. 20.52.
- Förlåt mig. - Be inte om ursäkt.
Du får inte klandra dig själv!
Du gjorde precis allt som jag skulle ha gjort.
Du var jag i den där salen. Du var duktig och du gjorde helt rätt.
Men han... Men han...
Men han dog ändå.
Jag hade man och barn och jag jobbade som kirurg. Jag hade allt.
Men så rasade allting. Då skilde jag mig.
Sen hämtade jag mig och jag hittade dig.
Och sen inträffade skottlossningen.
Och nu har jag äntligen hämtat mig igen.
Och jag har fått dig, igen!
Jag vill inte sabotera det.
Du är rädd. Jag är också rädd.
- Vi kan väl vara rädda i samma hem? - Förenkla inte allt nu.
Det är enkelt att ta det pö om pö. Lämna en tandborste hos mig i dag.
I morgon tar du strumpor, en väska i helgen...
Jag har barn. Jag kan inte bara flytta in!
- Har du barn? Hur gick det till? - Det där är inte kul!
- Jag har ju träffat honom. - Jag borde inte ha tagit upp det här.
- T-rex mot Megalosaurus. Vem vinner? - Ingen aning.
Du vet och jag vet också. Och Tuck vet också.
T-rex äter jämt upp Megalosaurus. Men Pteranodon...
- Ben... - Pteranodon kan flyga, så han vinner.
Jag och Tuck kan hålla på jämt. Du är redan uttråkad efter en halv minut.
Jag tycker om Tuck.
Jag tycker om dinosaurier och Transformers och jag tycker om dig.
Jag vill ha alltihop.
Jag vet att jag får Tuck på köpet med dig. Jag vet det.
Jag vet vem du är.
Är det slut nu? Ingenting...?
Min tandborste ligger i mitt skåp.
Vi tar det pö om pö.
Hej på er!
- Det gick bra i dag. - Du var hemsk.
- Nej, jag var bara taggad. - Okej.
- Folk kände att jag hjälpte dem. - Jaså? Okej.
Men jag ska titta till tvillingarna och åka hem.
Kan du starta luftfuktaren i Sofias rum? Hon var lite täppt.
Ge henne den rosa filten som hon gillar.
- Nej, hon... - Jo, det gör hon.
Och lägg den ovanpå lakanet med den luddiga sidan uppåt.
Det här är viktigt!
Luddet ska vara uppåt, inte neråt. Gör på mitt sätt!
- Ja ja, jag var hemsk! - Hej, Mike. - Hej.
- Kan jag börja här inne? - Ja då, vi skulle precis gå.
Vi går till tvillingarna tillsammans.
Men jag vill sätta på luftfuktaren själv.
Tänk om livet vore en repetition.
Då skulle vi ha tid med omtagningar.
- Vilket unikt ingrepp! - Det här är ett universitetssjukhus.
Ni var chef i 20 år och ni ska utbilda ST-läkarna.
Inte sno operationer. Det är inte sjyst, det är orättvist!
Jag lärde er nåt i dag. Man ska inte avstå från en unik operation.
Inte av nåt skäl, inte för nån annans skull, aldrig nånsin.
Akta er, Karev. Jag kanske vill lära er nåt i morgon också.
Då skulle vi kunna öva hela tiden tills vi gjorde rätt.
Jag önskar att du hade varit med i dag.
Gör du? Jag också.
Åh! Förlåt, jag hörde fel. Det har varit en lång dag.
Men tyvärr innebär varje dag i livet en föreställning.
Hon ska få sjukgymnastik, men det är jättebra att hon rör på benen.
Får man vara med här inne? Brandi, det här är Andi!
Det är hon som har sparkat dig därbak hela livet.
- Får vi röra vid dem? - Javisst.
- Titta, bara! - Så fina...
Titta, de är perfekta!
Till och med när vi hinner repetera och förbereda oss och öva...
- Du måste faktiskt sova. - Gå lite med henne.
Jag är för trött för att orka gå.
- Filmade vi det i dag? - Ja. Hon ser större ut.
- Växer du? - Hon ser faktiskt större ut.
Derek, Derek!
Hon går! Var är kameran?
- Det går inte! - Hej, vännen! - Filma!
Det går inte!
Då är vi ändå oförberedda på de stora ögonblicken.
- Jag missade det! - Duktig flicka!